Rakkaat rypyt
Nelikymppinen on todennäköisesti vasta elämänsä puolessa välissä. Nuori kuin mikä, mahdollisuudet vielä moneen, työuraakin vielä paljon enemmän jäljellä kuin takana. Siksi minua onkin yllättäen alkanut ahdistamaan kaikenlainen menneessä eläminen. Kuinka jotkut ikäiseni ottavat esille lähinnä vain kaikki menneisyyden uroteot, kokemukset, hyvät ja jännät. Hehkuttavat uudestaan ja uudestaan niitä jo kauan sitten koettuja, eivätkä näe nykyisyydessä mitään kivaa, eivät suunnittele uusia elämyksiä tulevaan. Jotka hamstraavat vinttinsä pullolleen muistoja, tavaraa ja turhakkeita, eivätkä malta luopua mistään entisestä. Ihmiset, jotka ovat eläneet, mutta eivät elä enää, ovat vain menneisyyksiensä varjoja.
Minä tukehdun kaikenlaiseen materian keräämiseen. Minulle olisikin terveellisintä muuttaa säännöllisesti uuteen kotiin. Silloin ihan konkreettisestikin huomaa, kuinka hurjan paljon turhaa nurkissa lojuu. Oppii tavallaan päästämään irti joistain painolasteista, menneisyyden kahleista, vaalimaan vain niitä kaikista tärkeimpiä. Seiniinkään ei voi kiintyä, koska vain ihmiset ympärillä lopulta merkitsevät jotain.
Ystäväni on realisoinut isänsä kuolipesää viime päivät. Minut pysähdytti taas raskas toteamus siitä, kuinka mitään maallista ei lopulta mukaansa saa. Kuinka kaiken materian hamstraaminen lopulta aiheuttaa vain tuskaisia hetkiä kuolinpesän keskelle. Kuinka ihmisen arvo onkin aivan jotain muuta - siinä miten olemme ihmissuhteitamme kohdelleet ajoissa. Kuinka olemme olleet läsnä, juuri siinä hetkessä. Tässä hetkessä.
Muistot ovat tärkeitä, mutta väistämätöntä ajankulua ja muutosta ei pidä myöskään pitkinhampain vastustaa, ei takertua väkisin siihen jo elettyyn. Kaikessa menneessä on aina paljon hyvää. Siellä on ollut oman aikansa helmiä, tärkeitä nykyisyyden rakennuspalikoita. Mutta ajankulussa on myös ihanat puolensa. Uudet ihmiset, aivan erinlaiset sosiaaliset ympyrät ja kokemukset tuovat henkisesti aina jotain aivan erityistä hyvää lisää. Vanheneminen ja muutos on hurmaavaa! Hetkittäin ahdistavat roikkuvat posket tai painuneet silmäluomet ovatkin oikeasti vain entistä kiehtovamman ihmisen ulkomuotoa, viisaamman ihmisen ulkoisia merkkejä. Ja mikä kruunaa kaiken on se hymy. Välittömästi ympäristöönsä säteilevä aikuinen on se paras perintö mitä lapsilleen voi antaa. Onnellisen aikuisuuden esimerkki luo jälkikasvun tulevaisuudenuskoa ihan parhaiten.
Ja jotta voi käydä korkealla, pitää välillä käydä siellä pohjallakin. Keski-ikäiset ystäväni: katsokaapa vaikka joskus aamulla vessan kiiltävään hanaan kasvot alaspäin käännettyinä. Siitä näkymästä ei voi kuin nousta parempaan päivään :)
Tämä hetki on hyvä. Juuri näin. Otetaan tähän hetkeen mukaamme menneisyydestä vain ne hyvät. Silloin hyvän suhteellinen osuus vain kasvaa iän myötä ja elämä maistuukin yllättäen todella mainiolta.
Katsokaapas muuten oheista "Onneksi" -liikeideaa, ihan huippu juttu!
On sanottu, että muuttokuorma joka viides vuosi, avaisi silmät näkemään olennaisen, ja pysähtyminen miettimään ja oravanpyörästä hyppääminen tuovat oivalluksia ihmisen osasta ja arvosta:
VastaaPoistaLäheisten kohtaaminen ajoissa, tänään, nyt.
Onnellisen aikuisuuden esimerkki.
Vanhenemisen muutokset: hurmaavaa! "Rakkaat rypyt."
Kaiken kruunaa hymy.
"Ihmiset, jotka ovat eläneet mutta eivät elä enää, ovat vain menneisyytensä varjoja."
Hienoa!
OP
Moi Heini,
VastaaPoistaKiitos, kun linkkasit tästä kirjoituksesta onneksi-sivulle. Kun luen tekstejäsi ja katselen noita tunnisteita tuossa oikealla, ajatuksemme kiertelevät tällä hetkellä hyvinkin samojen asioiden ympärillä.
Omassa muutoksessani olen kokenut äärimmäisen voimaannuttavaksi ja huojentavaksi ylimääräisen tavaran kantamisen ulos kodista. Kaikki ennen vauvavuosia kesken jääneet projektit olen hävittänyt pikkuhiljaa. Ruksimalla yli jotain, mikä ennen oli tärkeää, saan tänä päivänä valita itselleni uusia, tämän päivän minulle tärkeitä asioita.
Olen huomannut, että keski-ikään mennessä (viittasinko juuri itseeni keski-ikäisenä...?) mukaan ehtii kertyä kaikenlaista painolastia, jota on välillä hyvä nakata pois ihan reilulla kädellä. Sitten on kevyempi jatkaa eteenpäin.
Oma kokemukseni vähentämisestä ja hidastamisesta on ollut niin voimakas, että haluan levittää tätä ilosanomaa muillekin. Ihan työkseni. Mahtavaa tehdä merkityksellistä työtä!
Jatka kirjoittamista, se selkyttää ajatuksia. :-)