Bliss
Olen viettänyt puoli vuotta ihanaa, puhdistavaa, tervehdyttävää ja voimaannuttavaa sapattia. Olen rehellisesti laittanut kaikki talvitumppuni tiskiin usean asian kanssa. Lopettanut väkisin roikkumasta kiinni asioissa, jotka tavalla tai toisella ovat saaneet aikaan pahaa oloa. Olen kerrankin elämässäni antanut itselleni reilusti aikaa kuunnellakseni itseäni, ihan sitä syvintä minää. Olen jättänyt tekemättä tai menemättä, jos en ole todella halunnut. Ollut puhumatta, jos puheesta on tullut enemmän pahaa mieltä kuin hyvää. Ollut kuuntelematta tai myötäelämättä, ymmärtämättä, jos en ole jaksanut. Päästänyt irti siitä tunnollisen tytön velvollisuuden tunteesta ja miellyttämisen tarpeesta, jotka minulla ovat aina olleet. Oppinut ettei ole pakko, jos ei tahdo. Mitään. Yhtään mitään. Ja tämä vapaus on tuntunut ihan hemmetin hyvältä.
Kuinka taivaallisia ovatkaan ne päivät olleet, kunnei ole ollut mitään kalenterissa. Koko viikkoon. Ei ainuttakaan menoa tai velvollisuutta. Tämä happirikkaan ilman määrä on tuonut sisälleni rauhan pysähtyä. Välillä olen vain ollut. Tehnyt mitä mieleen juolahtaa, tai ollut tekemättä. Häpeämättömän, julkean laiskasti. Maannut sohvalla ja ajatellut. Ollut reikäisissä kalsareissani jalat sohvan selkänojalla ja katsonut alakaton akustiikkalevyjen reikiä tunnin ilman ainoatakaan syvällistä tai tuottavaa ajatusta. Ilman suorittamista. Ilman ainuttakaan syyllisyyden pistosta tehottomista minuuteista. Olen lähes lopettanut kuluttamisen ja käynyt keskipäivällä maitokaupassa vain nauttiakseni mummo-mamma-ilmapiiristä, ihan vain siksi, koska se on tuntunut niin erilaiselta. Olen havainnoinut ihmisiä, ja huomannut myös erilaisia tapoja ja rytmejä elää. Haastanut samalla omia arvojani ja periaatteitani ihan täysillä. Miettinyt mikä on minulle oikeasti tärkeää ja mikä ulkoa omaksuttua.
Tämän puolen vuoden aikana olen käynyt myös tapaamassa ystäviäni ympäri Suomen. Ottanut vain ja lähtenyt, koska olen voinut. Olen kokeillut uusia asioita, mistä olen aina haaveillut. Tammikuussa kävin Lauttasaaressa myös kokeilemassa hypnoosia. Saamassa lisää ymmärrystä siihen, miten mielen voimaa voi kanavoida paremmin. Ja häikäistyin siitä oivalluksesta, kuinka valtavan suuri merkitys on nimenomaan sillä, miten asioista haluaa ja päättää ajatella. Määrittelevätkö kulloisetkin tunteeni minut? Olenko onnellinen, surullinen vai masentunut - vai olisivatko ne sittenkin vain ohimeneviä tunnetiloja ("juuri tällä hetkellä koen onnea, surua, masennusta"), ilman minuuden pysyvämpää määrittelyä. Tunnetiloja, jotka tulevat minun omasta päätöksestäni reagoida asioihin tietyllä tavalla. Olen oppinut elämään hetkessä. Päästämään irti menneisyyden murheista, koska en niille enää mitään voi. Luottamaan tulevaisuuteeni ilman sitä pakonomaista hallinnan ja kontrolloinnin tarvetta. Olen oppinut olemaan enemmän läsnä, elämään enemmän tässä hetkessä.
Vuoden alussa aloitin myös break dance -harrastuksen, kaiken muun harrastamani endorfiiniurheilun lisäksi. Voi miten riemastuttavaa on romuttaa kaikki turhat "enhän minä voi" -estot ja antaa mennä. Siellä tämäkin nelikymppinen nyt pyörii jo päällään ja vetää kaikenmaailman toprockeja, footworkeja, freezejä, sixsteppejä, sweeppejä ja power moveseja ihan vain pelkästä elämisen riemusta. Mikään ei ole sen tervehdyttävämpää kuin itselleen nauraminen ja nuorekas, positiivisesti asioihin suhtautuva seura!
Tämä aika on tehnyt sielulle niin hyvää; eläinten keskellä, lasten arjessa, lörtsäpipo päässä, chillaillen. Hämmentävintä on kuitenkin ollut huomata, että ne energiat oikeasti menee sinne, minne niiden antaa mennä. Kannattaako siis ajatella kurjia, vai mielummin keskittyä siihen hyvään mitä ympärillä tapahtuu? Mikään ei ole muuttunut, mutta sen mukana kaikki. Nyt olen valmis menemään taas takaisin töihin. Joka on ihan mahtavaa sekin! Luulenpa että puolivuotiseni on merkittävä lisä CV:ssäni myös tulevan työnantajani mielestä!
Kevät!
Peukut tälle! Pidä tuo asenne :-) http://www.youtube.com/watch?v=eMqsWc8muj8
VastaaPoistaIsmo Alangon sanoin: "Elämä on ruma, kaunis ja rakas. Rikas, rämä, mutta oma"... Irtautuminen oravanpyörästä edes hetkeksi, on asia josta useimmat voivat vain haaveilla. Olla lastuna laineilla, antaa tuulen viedä... Mutta pitäen silti horisontin vaaterissa ja löyhän tietoisuuden kurssista. Kaiken kaikkiaan kadehdittava olotila... Vanha sanonta pätee -- "less is more".
VastaaPoistaMaailma kyllä pyörii ympärillä vaikka siitä itse olisikin hetken edes näennäisesti irrallaan. Se ei karkaa. Takaisin kyytiin pääsee halutessaan kyllä. Tai pikemminkin, siihen tulee imaistuksi taas mukaan. Mutta pieni sapatti on saattanut antaa uudenlaista näkökulmaa maailmaan, pilkettä silmäkulmaan arjen rutiineita jaksamaan. Silloin ne julkean laiskat hetket tehottomine minuutteineen kasvavat eksponentiaalista korkoa omistajalleen
jokaisena tulevana päivänä.
Se hetki, kun huomasi lähteneensä kotoa viemään lastaan eskariin, ja vasta ulkona kävellessään ajatteli että "eipä tullut katsottua aamulla ollenkaan peiliin, onkohan unirähmät edelleen ihan poskella", on ollut korvaamaton. Silloin huomio on ollut oleellisessa. Lapsen pälpätyksessä, koiran tassuttelussa ja linnun laulussa. Se olo, kun sitä viikonlopun jälkeistä maanantaita ei tullutkaan vielä pitkään aikaan. Se teki todella hyvää.
VastaaPoistaHarmikseni J poisti aiemman kivan kommenttinsa täältä, joten linkkaan Musen biisin tähän uudestaan: http://www.youtube.com/watch?v=eMqsWc8muj8
Hymyilyttää. Jotenkin :)
Ja nyt se vasta hymyilyttääkin! Tekstini poikivat monenlaista:
VastaaPoistahttps://www.youtube.com/watch?feature=player_embedded&v=86-GLe-MJ1A
Elitistä ajankäyttöä
VastaaPoistaHienoa, että on varaa elää täyttä elämää. Upeaa, että ei tarvitse toimeentuloa miettiä ja pystyy täysin keskittymään itseensä. Voi matkustella ja tehdä mitä mieleen juolahtaa. Aikaa perheelle. Ei onnistu kaikilta. Moneltakaan. Aika harvalta ja valitulta onnistuu. Toiset on vaan menestyjiä, toiset luusereita.
Nojaa. Nokia otti ja se antoi. Vuosia meni myös kovassa työnteossa ja pyhät reissatessa, pois perheeltä viikkoja. Kaikki on suhteellista.
VastaaPoistaIhana kirjoitus!Ja niin totta.
VastaaPoistaPelkäsinkin,että olet lopettanut kirjoittelun,kun pitkään aikaan ei kuulunut mitään.Niin mielelläni näitä juttujasi luen :-)
Kirsi
Kiitos!
VastaaPoistaLuin eilen bloggauksesi ja tulin siitä todella hyvälle tuulelle. Uudestaan lukiessa suupielet yhä pyrkivät kohti korvia ja mieli kirkastuu. On niin mukava kuulla, että joku tässä oravanpyörämaailmassa jaksaa ajatella iseään ja omia tuntojaan. Minusta se on tärkeää. Minuus ja itsestä huolehtiminen. Kun minuus voi hyvin, on sillä paljon enemmän annettavaa muillekin.
Kiitos, että jaksat kirjoittaa ja jakaa ajatuksiasi. Kiitos rehelisyydestä ja kuorrutuksen puutteesta. Kiitos :)
-timo
Kiitos Kirsi ja Timppa,
VastaaPoistaniinhän sitä lentokoneessakin aina käsketään laittamaan happinaamari ensin omille kasvoille, ja sitten vasta auttamaan muita. Rikkinäinen ei kykene auttamaan, hyvä olo taas säteilee kauas.
Halit.